![]() |
Archaeopteryx |
Již od 19.století evolucionisté zobrazovali 150 milionů let starou fosilii známou jako Archaeopteryx jako největší fosilní důkaz evoluční teorie. Tvrdili, že zkamenělina má množství plazích znaků, což z ní činí "chybějící článek" mezi plazy a ptáky. Nedávná zjištění však vyvrátila toto tvrzení odhalením, že Archaeopteryx byl plně opeřeným, létajícím ptákem. Navíc therapod dinosaurs, dříve považovaný za předpokládaného plazího předka ptáků, je ve skutečnosti mnohem mladší než Archaeopteryx – nevyhovující fakt, který se evolucionisté pokoušejí zatajit.
Nyní již po desetiletí byla "evoluce koně" představována jako jeden z nejlépe zdokumentovaných důkazů evoluční teorie. Čtyřnozí savci, kteří žili v různých obdobích, byli aranžováni do libovolného pořádku od nejmenšího po největšího a tyto "koňské seriály" ukazovány v Americkém muzeu přírodní historie v New York City. Ve skutečnosti výzkum v nedávných letech odhalil, že vyhynulé druhy v sérii nebyly předky ostatních. Sekvence je velice nepřesná a drobní čtvernožci zobrazovaní jako předci koně se doopravdy objevili na Zemi dlouho po něm.
Evolucionisté produkují naprosto nereálné ilustrace a fosilní rekonstrukce. Nemají jiný význam, než odrážet živou představivost evolucionistů a sloužit jako nástroje pro propagandu evolucionistů. Neexistuje vědecký základ této techniky, která je užívána pouze k indoktrinaci společnosti evolučními scénáři. | ![]() |
Nejpřednějším klamem darwinismu je, že lidské bytosti se vyvinuly z opicím podobných stvoření – tvrzení vnucované lidové představivosti skrze nespočet imaginárních kreseb a modelů. Ve skutečnosti neexistuje důkaz, že takový "opičí muž" někdy žil. Australopithekus, obvykle zobrazovaný jako předek dnešního člověka byl doopravdy vyhynulým druhem lidoopa nepříliš odlišným od šimpanze.
Klasifikace jako Homo erektus, Homo sapiens neandertalensis a Homo sapiens archaic, které následují Australopitheka v takzvaném rodokmeni lidí, jsou vlastně různé lidské rasy. Drobné anatomické rozdíly mezi těmito třídami a dnešním člověkem můžeme pozorovat u dnes žijících ras jako jsou domorodí Australané, Pygmejové nebo Inuité, neboli eskymáci.
Po velmi dlouhou dobu chór evolucionistů propagoval nepodloženou tezi o malém genetickém rozdílu mezi lidmi a šimpanzi. V každém kusu evolucionistické literatury lze číst shodnou větu "jsme na 99 procent stejní se šimpanzi" nebo "jediné procento DNA nás dělá lidmi". Ačkoli žádné konečné srovnání genomu člověka a šimpanze nebylo provedeno, ideologie darwinismu je dovedla k závěru, že mezi oběma druhy je nepatrný rozdíl.
Nedávná studie ukazuje, že evolucionistická propaganda k tomuto tématu je úplně stejně falešná, jako mnohé ostatní. Lidé a šimpanzi nejsou na "99% procent shodní" jak zní evolucionistická pohádka. Genetická podobnost se ukázala být méně než 95%.
Biolog na Kalifornském institutu technologie to zakládá na počítačovém programu, který porovnal 780 000 ze 3 miliard základních dvojic ve spirále DNA člověka s těmi šimpanze. Nalezl více nevhodně spojených než předchozí badatelé a uzavřel, že nejméně 3.9 procent báze DNA se liší. To jej přivedlo k závěru, že mezi oběma druhy existuje fundamentální genetický rozdíl kolem 5 procent.(http://www.cnn.com/2002/TECH/science/09/24/humans.chimps.ap/index.html ) New Scientist, vedoucí magazín a silný podporovatel darwinismu, podal zprávu o stejném předmětu v článku s názvem "Rozdíl v DNA člověka a šimpanze se ztrojnásobil":
Jsme jedinečnější než se dříve myslelo, podle nového srovnání lidské a šimpanzí
DNA. Dlouho se mělo za to, že sdílíme 98.5 procent genetického materiálu s naším nejbližším příbuzným. To se nyní ukázalo být mylným. Ve skutečnosti sdílíme méně než 95 procent genetického materiálu, trojnásobný vzrůst odlišnosti mezi námi a šimpanzi. (http://www.newscientist.com/news/news.jsp?id=ns99992833 )
Teorie evoluce nedokáže vysvětlit, jak vzniklo lidské vědomí. Nevědomé atomy a náhoda nemohou být odpovědné za lidské bytosti, které zakládají civilizace, vytvářejí umělecká díla, otevírají vědecká pole od medicíny po archeologii, filosofují, radují se a pociťují úžas, komponují hudbu, radují se z umění, jež vytvořily, vychutnávají jogurt, mají přátele, chápou takové koncepty jako loajalita, sebeobětování, láska, cítí touhu, staví vesmírné lodě, vynalézají mikroskopy a žárovky – a studují atomy, které tvoří jejich vlastní těla. Je nemožné zdůvodnit vědomí pojmy kterékoli materialistické filosofie, která považuje lidskou bytost za shromáždění hmoty. Samy od sebe, atomy a molekuly v mozkou nemohou ani cítit, ani nic znát, ani mluvit. Vědomí je znakem lidské duše; a je to Bůh, Kdo věnoval duši lidským bytostem.
Evolucionistické zdroje dlouho naznačovaly, že určité orgány v lidském těle již nemají žádnou funkci a že jsou nepoužívané a jsou odkazem dlouho vyhynulých předchozích forem. Lidské slepé střevo a kostrč byly po dlouhá léta považovány za "pozůstakové" orgány. Avšak nejnovější výzkum odhalil, že tyto orgány ve skutečnosti slouží účelu. Seznam "pozůstakových orgánů", jenž evolucionisté navrhli počátkem 20.století je nyní zcela zdiskreditován. Stejným způsobem i koncept "brakové DNA" navržený evolucionisty – tvrzení, že velká část řetězce DNA neslouží žádnému účelu – byl také znemožněn novými objevy.
Je matematicky vyloučeno, aby bílkoviny, stavební jednotky života, vznikly náhodou. Například pravděpodobnost molekuly proteinu průměrné velikosti, která je tvořena 288 aminokyselinami, vznikající náhodou je 1 ku 10³°°. (To je astronomická cifra 1 následovaná 300 nulami) V praktickém smyslu je nemožné, aby k tomu došlo. (V matematice, šance menší než 1 ku 10 na 50 jsou považovány za mající nulovou pravděpodobnost.) Teorie evoluce, která je neschopná zdůvodnit formaci dokonce jediné bílkoviny ve smyslu náhody, nemůže nikdy vysvětlit, jak vznikla buňka a mnohem složitější struktury.
Dokonce i kdybychom předpokládali, že bílkovinné molekuly vznikly náhodou, stále je nemožné, aby se život spontánně rozšířil. Tisíce dalších stádií jsou potřebná za účelem pokročit od bílkoviny k buňce. Především každá bílkovina, která se náhodou zformuje, bude muset trpělivě čekat na další bílkoviny, které se vytvoří poblíž, aniž by sama utrpěla znehodnocení ultrafialovými paprsky nebo mechanické poškození ve svém bezprostředním prostředí. Pak se tyto ostatní bílkoviny musí vytvořit v dostatečném množství a ve stejném bodě a zkombinovat smysluplným způsobem, takže vytvoří organely buňky. Žádná cizí substance, škodlivá molekula nebo zbytečná bílkovina nesmí vstoupit do sekvence. Pak se tyto organely musí zkombinovat výjimečně navrženým a organizovaným způsobem, přitáhnout nezbytné enzymy a pokrýt se membránou. A nakonec, nitro membrány se musí naplnit speciální tekutinou, která poskytuje ideální prostředí pro tyto organely. Jenže samo o sobě je každé z těchto stádií vyloučené.
Asi před 4 miliardami let, podle evolučního scénáře, rozličné neživé chemické substance vstoupily do reakce, mísení pod vlivem blýskání nebo zemětřesení, a tak daly povstat první buňce. Ve skutečnosti však vědci popisují buňku jako strukturu tak složitou, jako město o velikosti Paříže či Londýna. Velké množství struktur uvnitř buňky, od závodů produkujících energii po továrny na bílkoviny, od přepravních systémů roznášejících surové materiály po dekodéry interpretující DNA a komunikační systémy, to vše je v neustálé činnosti v bezchybné organizaci. Víra v tvrzení evolucionistů, že buňka vznikla náhodou je tak nelogická, jako tvrzení, že všechny budovy, cesty, přepravní systémy a rozvody vody a elektřiny v New York
City vznikly samy od sebe díky vlivu náhodného jevu jako bouře nebo zemětřesení.
![]() |
Díky své dokonalé struktuře kolem 200 různých druhů buněk vykonává rozličné úkony v těle...
Kupříkladu nervové buňky mají výběžky přibližně jeden metr dlouhé, sahající od míchy do nohou. To umožňuje, aby impuls dosáhl místa určení velice rychle po jediné trase. Krvinky, na druhou stranu, mají velikost pouze 7 mikrometrů, což jim dovoluje snadněji projít mikroskopickými kapilárami.
Uvnitř buněk oční sítnice citlivých na světlo velké množství membrán nese na světlo citlivé pigmenty a nervová spojení. Tímto způsobem se buňky stávají citlivými na světlo. Střeva obsahují trávicí buňky s tvarem ideálně vhodným pro jejich úkol. Všechny tyto buňky vznikají rozdělením jediné v lidské embryo. Ale mohou nevědomé atomy a nahodilost převzít odpovědnost za bezchybný tvar těchto buněk, tak ideálně vhodný pro jejich funkce? Tato neobvyklá organizace a plánování, kterou teorie evoluce nedovede nikdy vysvětlit, je důkazem Božího stvoření.